Hovedkvarterskompagni! Gibraltars kongelige regiment vil affyre-
-en royal kanonsalut...
...i anledning af Dronning Elizabeth IIs fødselsdag.
Fyr!
Anden kanon: Fyr!
Jeg har altid mareridt før en ny rejse.
Om at komme for sent eller glemme at pakke mit undertøj.
Eller at blive beskudt.
Hvad skal jeg bruge? Kort, støvler...
Moskitonet. Moskitonet!
Rolig nu. Læs avisen. Det er måske den sidste i et stykke tid.
Min destination er ikke langt væk. Herfra kan man næsten se den.
Det hele virker så let.
Sidste frokost på britisk jord med udsigt fra Gibraltar til Afrika.
Hvilke farer kan Sahara indeholde, når det er så tæt på storcentre-
-en engelsk politibetjent eller et glas varm øl?
Afrejsen er som at stå op mandag morgen. Jeg ved, det skal gøres-
-men jeg prøver at udskyde det til sidste øjeblik.
Sidste øjeblik er kommet. Det er tid til at tage af sted.
Saharas ørken er enorm.
På størrelse med USA, men med samme befolkningstal som Norfolk.
Den er fremmed og fjendtlig og et totalt ukendt territorium for mig.
Jeg er klar til at blive testet til udholdenhedens yderste grænser.
Åh gud. Det er som at tage elevatoren 15 etager ad gangen.
Jeg er ikke i ørkenen endnu, men sidder på en kamel i sandet.
Dette er Tangers strand, men det er et godt sted at øve kamelridning.
Det falder mig ikke naturligt.
Jeg bliver lidt svimmel i denne højde, men lad os prøve engang.
Man kan næsten se sandklitterne for sig. Men hotellerne blokerer...
Der går nok heller ikke piger rundt i Sahara.
Stranden i Tanger ligger kun 20 km fra Gibraltar-
-men føles umiskendeligt, som om den er afrikansk.
Tak, Fatima.
Stedet er venligt, og der er altid en fodboldkamp i gang.
Jeg har ikke spillet i årevis, hvilket hurtigt bliver åbenlyst.
Jeg gik i split.
Jeg har skadet benet.
Skade. Skade.
Det gør virkelig ondt. Jeg skulle ikke have gjort det.
Spil aldrig, når du er over 57. I den alder bør man stoppe.
At komme til skade foran kameraet er godt. Men ikke på førstedagen.
Men her i den arabiske verden er behandling inden for rækkevidde.
Dampbadet, "hammam", handler ikke kun om renhed, men om at møde folk.
Om at gøre interessante ting.
Det trækker i lysken.
Det er godt. Det føles...
-Er det i orden? -Ja.
Utroligt så hurtigt man får venner her.
Før dette kendte vi knap hinanden.
Efter en halv time føler jeg mig fuldstændig helbredt.
Fra 1920erne til 1950erne var Tanger en frihavn-
-hvor europæere og amerikanere byggede elegante villaer-
-forført af en blå himmel og afslappede moralske holdninger.
Det ligger i Marokko.
Holdningerne er strengere nu, men gaderne, der tiltrak Oscar Wilde-
-Ronnie Kray og Errol Flynn, er stort set uforandrede.
Dette uskyldigt udseende torv, Petit Soccót-
-blev engang kaldt syndighedens stinkende pøl.
Jeg spurgte forfatteren Jonathan Dawson, der bor der-
-om det ikke var lidt groft?
-Var det nogensinde så slemt? -Ja, det var.
Det er ikke åbenlyst i dag, men man kan altid finde, hvad man ønsker.
"Søg, og du skal finde." Man kan få drenge, piger og hanekyllinger.
Hash derimod... Det er ganske almindeligt at ryge hash i Marokko.
Det er ikke lovligt, men det er næsten ikke ulovligt.
Jeg opfordrer ikke til det.
For at se hvad der lokker folk til Tanger, må jeg se kirken.
Hvis jeg kunne finde den.
Skt. Andreas' anglikanske kirke.
Goddag. Jeg er Michael.
Godt. En fornøjelse at møde dig. Jeg er Mustafa Chergui.
Jeg er kirketjener.
Kirketjener? Herligt. Jeg ville gerne se kirken.
-Jeg har været her i 38 år. -I 30 år?
I 38 år. Det er jeg glad for. Jeg kom fra den engelske kirke.
-Må jeg se kirken? -Mange tak. 109 år i kirken.
-Mange tak. -Så den er 109 år gammel?
Takket være mr Chergui er kirken og dens have i perfekt stand.
En rig blanding af arabisk og engelsk.
Menigheden er også godt blandet.
Sankt Andreas' udvandrere er i undertal i forhold til nigerianere-
-der har krydset Sahara på deres vej nordpå.
Har de problemer? Ja, for de prøver vel at komme videre til Europa.
-Hvordan er deres liv her? -De lever i usikkerhed.
Mange af dem bliver arresteret og smidt over grænsen til Algeriet-
-for de marokkanske og algeriske regeringer har en tendens til-
-at sætte uønskede elementer over grænsen til hinandens lande.
Halvdelen af menigheden var nigerianere.
Ja, der var omkring 200 nigerianere og syv af de gamle.
Ligesom jeg tænker, at det hele er frygtelig britisk-
-vil mr Chergui gerne præsentere mig for en.
Sikken flot gårdhave. Virkelig pæn og nydelig.
Helt fra London. En fornøjelse. Han har været sød at vise mig rundt.
40 år. Det skulle man ikke tro.
Det var hyggeligt. Nu skal I spise i fred.
For at komme til Sahara skal man krydse Atlas-bjergene.
En lang, stejl bjergkæde, der strækker sig igennem Marokko.
I bjergene ligger nogle af de ældste byer i Nordafrika.
Dette er Fez. Ifølge mange den mest perfekte islamiske middelalderby.
Her skal man stoppe bilen og fortsætte på æsel.
Inden for bymurene er det som en labyrint.
Men den behager alle sanserne: Synet, hørelsen og lugtesansen.
Plejer du at handle i Sainsbury's, giver det nok ikke mening.
Derfor har jeg min uundværlige guide Abdulfettah-
-en lokal kunstner, til at guide mig igennem basarer og butikker.
Som alle gode guider vil Abdulfettah slutte af i stor stil.
Hold da op. Det er helt utroligt.
-Fuldstændig som i Middelalderen. -Fantastisk.
Her er gaderne så trange, og der er så meget plads.
Jeg har aldrig set noget lignende før. Det er utroligt.
Hvad laver de dernede? De garver og farver i mange farver.
Det er forskellige faser af behandlingen af huderne.
Der er en vaskemaskine.
Så kommer huderne ned i huller med kalk og dueklatter...
Dueklatter?
-Er det for at affedte huderne? -Ja, det indeholder en syre...
...og det nærer også huderne.
-Det har en kraftig lugt. -Ja.
Derefter kommer de i disse kar, hvor de får den endelige farve.
Enten gul til "baboushes", hjemmesko-
-eller rød til puder og andre ting.
Hvor gammelt er dette karsystem?
Det er lige så gammelt som byen Fez.
Fez begyndte at behandle huder-
-og sælge dem på det frie marked i Europa.
-Så det er meget gammelt. -Over 1.000 år gammelt.
12 århundreder uden at overdrive.
Det er et helt utroligt syn.
Det ligner en gigantisk farvelade.
Som barn, når man hældte vand på farverne, så det sådan ud.
Det er en god sammenligning.
Fez er en fortryllende by. Jeg skal herfra alt for tidligt.
Det er nok ikke den eneste fristelse på vejen til Sahara.
Hvis Fez var lidt tilbagetrukket, er Marrakesh vidt åben.
Her bliver alting vist frem.
Uanset hvad det er, og hvad det koster.
-Pæne sko, men 350 er for meget. -God kvalitet. Hvad vil du give?
-150. -Ja, 150 per styk.
-Så bliver det jo 300 i alt. -350 for begge. 150 per styk.
-En er ikke helt nok. -Du må ikke blive sur.
To for 300? Du går ned i pris.
-Hvad med 200? -280.
-220 for begge? -250.
Nej. Beklager. 220 er mit sidste bud.
Gul er heller ikke min farve.
Fra Marrakesh går det op ad bakke til Sahara.
Først kommer vi igennem berbernes land.
En af dem er min ledsager, Amina.
Hun har arbejdet så længe i USA-
-at hun taler mere mafia-sprog end marokkansk.
Er vi allerede i berberlandsbyerne?
Ja, vi er i berberlandsbyerne.
De var de oprindelige indbyggere i Marokko, før araberne kom, ikke?
Jo, netop. Vi ved ikke så meget om oprindelsen-
-men de var her helt sikkert før araberne.
Undskyld, jeg spørger så meget, men hvad kendetegner berberne?
Et varmt folk...
-Ambitiøse, hårdtarbejdende... -Men du er newyorker.
Ikke rigtig.
Jeg er casawe, som man siger. En casawe er fra Casablanca.
Det lyder godt. Hun er casawe.
Jeg er fra Sheffield. Jeg er sheffieldawe.
Jeg må forresten finde et toilet.
Her skifter vi til en mere primitiv form for transport.
Det ser måske ud, som om BBC skal spare-
-men uden for byen ser man, hvorfor biler er upraktiske.
-Har du det godt? -Jeg har det skønt.
-Fordi naturen er så skøn. -Og luften er så frisk.
Har du det godt?
Fantastisk. Vi er kommet væk fra dalen med træer og kirsebærtræer-
-og valnøddetræer, og heroppe er der kun bare klipper.
Er du sikker på, der er en by?
-Ja. -De narrer os ikke?
Nej. Det håber jeg ikke, de gør.
Det gør de ikke. Han griner, så det er i orden.
Berberlandsbyen Aremd ligger 2.500 meter oppe i Atlas-bjergene-
-og den er let at overse.
Den ser kold og ugæstfri ud, men vi bliver overraskede.
Vi er ikke de eneste, der spiser her. Vi skal dele.
-Det er en tagine. -Nå, så det er en tagine.
Kød, kartofler, oliven...
-Er det der bønner eller oliven? -Oliven.
Berberne er en minoritet i det primært arabiske Marokko.
Så en dans som denne fejrer mere end en trolovelse.
Berberne fejrer også deres kulturs overlevelse.
Dag 7 Vejen til Atlas
En busservice forbinder de sidste byer og landsbyer i Atlasbjergene.
Bussen kører mig til udkanten af Marokko, hvor ørkenen begynder.
Nu har vi krydset bjergene og er endelig tæt på ørkenen.
Den første landsby, vi kommer til, er nok den mest kendte i verden.
Den kunne ses i "Gladiator"-
-i "Lawrence af Arabien", og i "Nu går den vilde skattejagt".
Også i "The Four Feathers".
Selv i "Sodoma og Gomorra", som jeg så som barn med mine forældre.
Ait Benhaddou er et af de største filmset i verden.
Ait Benhaddous tårne er smukke.
Man kan ikke se, hvilke der er af rødt ørkensand-
-og hvilke, der er lavet af gipsplader.
I dette marokkanske Hollywood kan illusionerne spille en et puds.
Fra nu af er der langt imellem tegn på liv.
Den sidste flod synker ned i sandet.
De sidste sælgere holder deres salgstaler.
I morgen er jeg endelig i Sahara.
Dette er det sidste hotel i et stykke tid.
Men jeg har det ærligt talt ret godt.
Det er skønt at være i live.
Efter i dag behøver jeg ikke spørge andre, hvordan Sahara ser ud.
Marokkos bekvemmeligheder ligger nu langt bag os.
Den sidste dal og Atlasbjergenes beskyttende arm ligger bag os.
Foran os er der 1.600 km sand og sten.
I modsætning til Marokko er Sahara ugæstfrit.
Det er hårdt og fjendtligt, så fra nu af er det alvor.
Syd og vest for Marokko ligger det omstridte territorium Vestsahara.
Det var en spansk koloni, men da de rejste i 1975-
-flyttede marokkanerne ind.
De indbyggere, der ikke ville være marokkanere, måtte flygte.
De fik land nær Tindouf i Algeriet-
-til fire midlertidige flygtningelejre.
Her er de stadig over et kvart århundrede senere.
Dag 10 Smara Flygtningelejr
Deres militære og politiske organisation er "Polisario Front".
De skal holde fanen højt-
-sikre sig, at verden ikke glemmer sin forpligtelse-
-og sikre sig, at næsten 200.000 mennesker-
-får mad og drikke i et af de mest ugæstfri områder i Sahara.
Den nærmeste vandforsyning er 25 km væk fra lejren.
Igennem årene er dette vand sevet ned fra Atlasbjergene-
-og har fyldt enorme underjordiske reservoirer.
Fordi vandet er urent, tilsætter man blegemiddel.
Min vært Bashir har været flygtning halvdelen af livet.
Han er veluddannet og berejst og boede i Leeds en overgang.
Bruges det vand til alting?
Madlavning, tøjvask, bad?
Ja, til alt på nær te.
For det er lidt salt.
Det er meget salt. Salt er godt til madlavning, tøjvask og alt andet-
-men ikke til te. Til te skal man bruge bedre vand.
Der skal man bruge usaltet vand.
-Hvor får man tevand fra? -Fra en brønd, der er langt væk.
-Hvor langt væk? -Omkring 80 km væk.
80 km? For en kop te?
Tankvognene kører frem og tilbage igennem ørkenen dag efter dag.
Uden dem ville folkene i Smara-lejren dø af tørst.
Hvor mange beboere er der i Smara-lejren?
Det er den næststørste flygtningelejr-
-og her er omkring 40.000 beboere.
40.000? Skal de betale husleje eller noget?
Nej. Overhovedet ingenting.
-Er uddannelsen gratis? -Både uddannelse og sundhedspleje.
Vand, transport...
Hvert hus har et telt, kan jeg se.
Det er symbolsk, at vi beholder teltene her.
Det viser, at vi vil bevare vores ønske om-
-at rejse tilbage til vores land. Dette er ikke vores fædreland.
Trods Bashirs uslukkelige optimisme-
-er det for sent for flere af hans landsmænd at vende tilbage.
Sørgeligt, ikke? Her er mange mennesker...
Jeg ved ikke, hvor mange der er i området-
-men de er alle døde uden for deres land. De er alle i eksil.
De er flygtet fra deres eget land-
-og er kommet hertil, hvor de har levet under usle vilkår.
De ventede på at vende tilbage til deres eget land-
-men de døde desværre her.
I morgen rejser vi videre i Sahara.
En ting, som jeg vil huske om Smara-lejren her-
-ud over jeres storslåede gæstfrihed-
-er, at det er en meget velorganiseret og veldrevet by.
Jeg glemmer hele tiden, at det er en flygtningelejr-
-og at I alle er flygtninge.
Jeres børn har aldrig set landet, hvor I er født og opvokset.
Hvordan ser jeres fremtid ud? Hvordan vil den udvikle sig?
For os er fremtiden vis. Vi vil kæmpe, til vi dør.
I en ørkenskole øver børnene sig til en parade-
-der skal markere årsdagen for grundlæggelsen af Polisario.
Spanske og cubanske lærere hjælper børnene til en god uddannelse.
Men hvor de kommer hen bagefter er usikkert.
Dag 12 Vestsahara
Vi kører videre ud i sandet.
Bashir og hans mænd eskorterer os igennem det flade, træløse land-
-ved grænsen til Vestsahara.
Da de endelig ser et træ, fælder de det.
Dog ikke det hele.
Bare nok til at lave bål.
Mens maden koger, afprøver jeg en uventet fordel ved fladt land:
Fantastisk telefonforbindelse.
Hallo? Hallo.
Hej. Du gætter aldrig, hvor jeg er henne. Jo, du gjorde.
Ja, jeg er i Sahara, men hvilken del?
Jeg er lige kommet ind i Vestsahara fra Algeriet.
Ørkenen er fantastisk. Landskabet ændrer sig hele tiden.
De er ved at lave frokost og har hugget lidt brænde.
De har lavet bål, og vi får sikkert kamel igen.
Vi har fået kamel de sidste par dage.
De fleste dele af kamelen.
Men vi er her, og jeg har det fint. Nogle beskeder?
Hvad? Jeg har vundet i lotteriet.
Og Pat kommer og maler stuen. Fantastisk.
Det vil jeg ikke have.
Ikke cremefarvet. Syrenfarvet med en lilla bort og brune paneler.
Nej, det er meget bedre. Nej, det er bedre.
Alle får fodsvamp indimellem. Ja, jeg kommer salven på. Fint.
Farvel, skat. Farvel fra Sahara.
160 km længere sydpå og med en bevæbnet vagt-
-finder jeg en masse fossiler. Sahara lå engang under havet.
Der er udsigt til en dal-
-hvor en mur og et minefelt vidner om en næsten ukendt konfrontation.
Jeg er lidt nervøs heroppe, for 1,5 km væk-
-har marokkanerne bygget en mur for at holde Polisario ude af landet.
Muren er 2.600 km lang, og der er 160.000 marokkanske tropper.
De iagttager os nok nu.
Situationen er meget anspændt nu, da Polisario, som ikke blev spurgt-
-om Paris-Dakar-rallyet måtte køre igennem, har brudt våbenhvilen.
Så det er lidt farligt. Jeg holder mig til jagten på fossilerne.
Polisario har brudt den ti år lange våbenhvile med marokkanerne-
-men det detachement, jeg mødte, kan næppe stille op til kamp.
Deres udstyr er primitivt. Nogle få luftværnsraketter bag på vognene-
-og brugte russiske tankvogne fra algerierne.
De er uden tvivl modige-
-men hvis dette landflygtige folk skal vinde deres land tilbage-
-må det blive via en afstemning, ikke med våben.
I nat overnattede vi på et gammelt spansk fort.
Der er en sandstorm på vej, da vi skal af sted til Mauretanien.
Det land har jeg knap hørt om før.
Men rejser handler jo om at lære noget nyt-
-og om konstant at tage afsked.
Farvel med jer! Tak skal I have.
Tak. Mange tak.
Min chauffør, min ven! Byens bedste chauffør.
Tak. Farvel.
Her er kokken.
Det er trist at forlade Bashir. Som en englænder beklager han vejret.
Normalt har vi ikke disse sandstorme og sådan et vejr.
Du har givet os noget af alt, og nu forsvinder du i en støvsky.
-Jeg håber, I finder tilbage. -Det gør vi.
Drej til venstre ved Coventry og kør op ad M6...
Ligesom I finder vej gennem tåge, finder vi vej gennem sandstormen.
Kom til England igen. Tak endnu engang.
Held og lykke. Hav øjne i nakken.
Vejret blev værre, og jeg frygtede, at vi ville køre forbi grænsen.
Men pludselig var vi der.
Vi kørte ud af sandet og ind på ren luksus:
En asfalteret vej. Den første vi har set i en uge.
Sikken velsignelse.
Selv i en sandstorm holder man på den sædvanlige etikette.
Eller i dette tilfælde: En ret usædvanlig etikette.
Sikken larm. Sådan noget kan sætte gang i en samtale.
Nogle gange.
Hotellet er måske ikke firstjernet, men har flere savnede faciliteter:
Varmt vand, toilet med skyl og uheldigvis et spejl.
Du godeste.
"Kære Delia. Ingen fårehoveder. Skal jeg nøjes med vortesvinsuppe?"
Dag 15 Zouerat
Ude på gaden bliver vejret værre.
En voldsom vind pisker sandet ind i ansigtet, så man bliver blændet.
De lokale ved naturligvis, hvordan man tackler det.
Det er første gang, jeg bærer en "howli", som den kaldes på arabisk.
Vi kender den som en turban.
Den er ikke til pynt. Den er livsnødvendig.
Det er sværere end at binde slips, så hele Mauretanien hjælper mig.
Jeg kan ikke selv binde den endnu. Så lykkedes det.
Den kaldes en howli på arabisk. Vi kalder den en turban. Tak.
6,1. 5,1. 7,3. Ikke dårligt.
Zouerat er en minearbejderby.
Rige mængder jernmalm gør dette hjørne af Sahara til en guldgrube.
Jernmalm udgør næsten halvdelen af Mauretaniens udenlandske indtægt.
Der arbejdes i døgndrift for at fylde togene, der kører det væk.
På trods af minen har Zouerat områder med stor fattigdom.
Her bliver alting genbrugt.
En olietønde bliver ikke kun husets gavl, men også taget-
-og dørene og haveindhegningen.
For fem år siden var denne familie bønder.
Men tørke tvang dem ind til byen.
Den ydre teltdug er af materiale fra indpakning af sprængstoffer.
Jeg ville vide, hvordan de holdt humøret oppe.
Hvad gør jer så glade?
Landet, bilen og det smukke hus.
"Mit smukke hus".
Hver eneste dag kører 2 km lange tog med jernmalm ud af Zourat.
Og utroligt nok tager nogle af dem passagerer med.
Efter en uge med hårde bilture virker en togtur ganske indbydende.
Jeg har en billet, men jeg ved ikke helt til hvad.
Togkontrollørerne er ikke særligt hjælpsomme.
De skal tilsyneladende forhindre folk i at stige på.
Godt, at jeg har reserveret plads.
De stiger på nu. Skal vi prøve dernede?
Det gør vi.
Mit sidste håb er genbrugsvognen bagest i toget.
Jeg er meget forvirret. De siger, at dette er første klasse.
Man skulle snarere tro, at det var bundklassen.
Jernmalmtoget er længe om at komme i gang, men er verdens længste tog.
Sandsynligvis.
Det lignede måske nok en glascontainer udefra-
-men når man kommer indenfor, er det første klasse på jernmalmtoget.
Folk lægger sig i køjerne og taler sammen.
De uheldige folk uden bagage hopper på vognene med jernmalmen-
-eller stenene med jernmalm, og de rejser ganske gratis.
Dette tog kører sydpå. Ned til Nouadhibou.
Jernmalmen skal ud til kysten. Vi stiger af før da.
Efter dette kan jeg klare myldretiden overalt i verden.
Nu har vi seks timers afslapning.
Vi kan læse avis, tale med medpassagererne, hvad som helst.
Dag 18 Chinguetti
Jernmalmen bliver fragtet ud til kysten-
-mens vi drejer ind i landet til en klassisk Sahara-by.
Et klassisk levn fra tiden som fransk koloni.
Saganne-fortet er nu et hotel.
Fortet repræsenterer det vigtigste ved det franske imperium i Afrika:
Den franske fremmedlegion. Den var Frankrigs stolthed-
-men var faktisk primært en tysk styrke.
Gerard Depardieu filmede her for nylig til filmen "Fort Saganne".
Jeg elsker udsigten herfra.
Til den ene side ses Chinguetti, islams syvende helligste by.
På den anden side ses sandklitter, som de ser ud på pakker med dadler.
Dette er et sandhav.
Man finder ikke et smukkere landskab på jorden.
Det skabes udelukkende af sandkorn og vindens kræfter.
Eftermiddagsheden er så intens, langt over 40 grader-
-at byen Chinguetti først liver op, få timer før mørket sænker sig.
Da bliver byens gader et mødested, en legeplads og en spillesteder.
En af Mauretaniens ørkenspil hedder Daemon.
Det minder om spillet dam.
Det eneste, man skal bruge, er træpinde og en masse kamellorte.
Her er stormesteren. Jeg får nogle kugler og skal spille mod ham.
Jeg må være varsom. Mit ry står på spil.
Flyt ikke på min lort!
Med lidt held og hjælp fra stort set alle mænd i Chinguetti-
-trænger jeg ham op i en krog.
I næste øjeblik har jeg vundet.
Det var begynderheld. Eller er jeg den fødte spiller?
Jeg vil gerne lære strategien. Mange tak, stormester.
Han tager det ikke pænt. Han ser mig ikke i øjnene.
Det kræver fantasi at genkalde sig de gyldne tider for 600 år siden-
-da disse gader var fulde af rige købmænd og prægtige karavaner-
-på vej mellem Marokko og Mali.
Dengang havde Chinguetti intet mindre end 26 biblioteker.
Nu er handlen væk, og ørkenen, der skaffede Chinguetti rigdom-
-kvæler langsomt byen.
Jeg må nu overlade Chinguetti til sin skæbne og tager jernmalmtoget-
-der vil føre mig vestpå, hvor ørkenen møder havet.
Mette Jørgensen www.broadcasttext.com